Výzkumný projekt RM 01/14/05 

Význam judikatury Soudního dvora ES v právním řádu ČR a role vládního zmocněnce pro zastupování ČR před Soudním dvorem ES a Soudem prvního stupně

Resumé 
(shrnutí nejdůležitějších zjištění a závěrů)

Předkládá: prof. JUDr. Vladimír Týč, CSc.

	Účelem této studie je především odpovědět na následující stěžejní otázky:

1. Jaký je charakter judikatury ESD z hlediska její obecné závaznosti (precedenční povahy)?
2. Je nerespektování judikatury ESD ze strany národních soudů porušením práva ES?
3. Jaký je vztah Ústavního soudu k judikatuře ESD a k řízení o předběžné otázce před ESD?
4. Na základě kterého ustanovení Ústavy má být v ČR judikatura ESD respektována?
5. Jak se mají české soudy stavět k řízení o předběžné otázce?

ad 1: Obecná závaznost rozhodnutí Evropského soudního dvora, jejich precedenční charakter

	Rozhodnutí ESD o výkladu, resp. způsobu aplikace ustanovení komunitárního práva nemohou mít pouhý individuální účinek, neboť by tak postrádala smysl. Má-li být výklad závazný a sjednocující, musí být obecně závazný. Výklad právní normy je její součástí, neboť specifikuje její obsah. Jeho závaznost je pak stejná jako závaznost vykládané normy. Sám Soudní dvůr nedává odpověď na otázku, zda mají mít výkladová rozhodnutí účinek erga omnes či jen inter partes. 
	ESD interpretačně dotváří existující právo. Činí tak i formulací celých zásad či teorií, které vyvozuje nejen z jednotlivých ustanovení, ale především ze Smlouvy ES jako celku. Použitá výkladová metoda je především teleologická. Soudní dvůr vychází z toho, že musí zajistit co největší účinnost a prosaditelnost komunitárního práva v členských státech. 
	Nemá smysl hovořit o obecné závaznosti výkladové judikatury ESD či o jejím účinku erga omnes. V právním smyslu judikatura nemůže být obecně závazná, tedy nemůže mít normativní charakter. Smysl má zřejmě hovořit o závazném či směrodatném výkladu obsaženém v dosavadní judikatuře ESD. Přitom lze vycházet z toho, že ESD svými rozhodnutími pouze specifikuje obsah předpisů komunitárního práva, a v tomto smyslu musí být jeho výklad s ohledem na články 220, příp. 10 Smlouvy ES považován za závazný, neboť fakticky skutečně je součástí vykládaného pravidla.
	Právním titulem k závaznosti existující výkladové judikatury ESD pro národní soudy není její normativní charakter, který neexistuje, ale povinnost aplikovat komunitární právo správně, tj. tak, jak určil Soudní dvůr (článek 220). Jsou-li pochybnosti o relevanci takového v minulosti podaného výkladu, je třeba požádat o výklad nový v řízení o předběžné otázce.	Národní soudy jsou tak povinny respektovat rozhodnutí ESD o výkladu či aplikaci pravidel komunitárního práva (ať už přijaté v daném konkrétním případě v řízení o předběžné otázce nebo v minulosti v jiných případech).
	Pokud jde o rozhodnutí Soudního dvora jiná než výkladová, tedy ta, která se týkají platnosti aktu orgánu Společenství, z jejich povahy nesporně vyplývá, že musí mít účinky erga omnes. Naproti tomu ta, která představují řešení konkrétního sporu, zase mají účinky inter partes, opět z povahy věci. Pokud však došlo v těchto rozhodnutích k výkladu právního pojmu nebo k formulaci určité aplikační zásady, mají stejný význam, jako výkladové rozhodnutí podle článku 234.
	
ad 2. Odpovědnost za nerespektování předchozí judikatury ESD podle článku 234

	Je to nepochybně porušení povinnosti uložené komunitárním právem (tedy aplikovat je správně). Zde by mělo nastoupit řízení před Komisí a případně Soudním dvorem podle článku 226. Není však znám jediný takový případ. Komise zřejmě respektuje nezávislost justice a také důležitý fakt, že národní soudy nejsou Soudnímu dvoru podřízeny, ale mají s ním kooperovat. Lze ovšem předpokládat, že kdyby nešlo o jedno izolované rozhodnutí, ale o ustálenou judikaturu národních soudů, zejména nejvyšších, Komise by pravděpodobně zasáhla. Rovněž nelze vyloučit reakci Komise v případě, kdy národní soud ve smyslu odst. 3 článku 234 nevznesl předběžnou otázku, ač k tomu byl povinen. Zde je porušením práva nikoli chybná aplikace špatně vyloženého komunitárního předpisu, ale nerespektování povinnosti vyžádat si relevantní výklad u ESD. Právní důsledky zde reálně nastat mohou, čemž svědčí nedávné rozhodnutí ve věci Köbler, i když šlo o řízení o předběžné otázce, nikoli o porušení práva.

ad 3. Ústavní soud ČR

	ESD považuje ústavní soudy za soudy podle článku 234, o čemž svědčí jeho dosavadní judikatura. Český ústavní soud se zdá být srozuměn s tím, že může předběžnou otázku podat. 
	Nejčastěji se bude zřejmě Ústavní soud zabývat případy, kdy příslušný český soud nevznesl předběžnou otázku, ač měl, čímž porušil právo na zákonného soudce (článek 38 Listiny). Zde ovšem půjde pouze o výklad článku 234 Smlouvy ES, kde nutně nemusí být výkladové nejasnosti, takže k řízení o předběžné otázce vůbec nemusí dojít.
	Naproti tomu zajištění souladu mezi komunitárním a národním právem, zejména transpozice směrnic, je věcí vlády a Parlamentu ČR, nikoli Ústavního soudu. 
	Studie dále uvádí některé případy, kdy před českými soudy již dochází k aplikaci komunitárního práva, i když předběžná otázka dosud nebyla vznesena.

Ad 4. Právní základ respektování judikatury ESD podle Ústavy ČR

	Na otázku, zda judikatura ESD má být v ČR respektována na základě článku 10 nebo 10a Ústavy, nelze odpovědět uvedením jedné z obou alternativ. V prvé řadě judikatura ESD musí být respektována na základě komunitárního práva samého, které se stalo pro ČR platným právem.  Judikatura ESD je v tomto smyslu součástí komunitárního práva. Komunitární právo je v ČR platné, a tudíž závazné na základě článku 10a jakožto kompetenční normy, která jeho platnost v ČR umožnila, tak i článku 10 jakožto normy, stanovící jeho účinky ve vztahu k právnímu řádu ČR.  

Ad 5. Vztah předběžné otázky a českých soudů

	Studie uvádí vymezení pojmů „soud“ a „opravný prostředek“ (článek 234) v českých podmínkách. Pokud jde o reakci na porušení povinnosti podle článku 234 odst. 3, jedinou cestou je uplatnění práva na zákonného soudce (závažná vada řízení). Napadat lze jen nepředložení otázky, nikoli její předložení (to snad jen z hlediska trvání řízení).
	Nejvyšší správní soud a Nejvyšší soud se považují za soudy podle článku 234 odst. 3 a uznávají závaznost judikatury ESD. Zatím nenastal případ, kdy by bylo jednoznačné, že předběžná otázka musí být vznesena.
	Obecný závěr pro české soudy byl již formulován výše: Existující výkladovou judikaturu ESD je třeba zásadně respektovat, přičemž v pochybnostech je nezbytné vznést nový dotaz.

	Veškeré informace obsažené v této studii, které se týkají aktuálních stanovisek a činnosti českých soudů (včetně Ústavního soudu), je třeba považovat za důvěrné a sloužící jen k informaci o současném stavu. Nesmějí být zveřejněny, neboť nejsou obsaženy ve vyhlášených rozhodnutích.