Právní status a vymahatelnost komumtárního práva
nepublikovaného v českém jazyce
Výzkumný projekt Ministerstva zahraničních věcí RM 01/08/06

K 1. květnu 2004 přistoupila Česká republika a 9 dalších států k Evropské unii. Okamžikem
přistoupení se mělo veškeré komunitami právo, veškerá masa acquis communautaire, stát
aplikovatelnou za stejných podmínek jako ve starých členských státech.
„Stejné podmínky" jako v jiných členských státech byly modifikovány Aktem o přistoupení.
Ten vyžadoval publikaci všech „aktů obecného dosahu" ve Zvláštním vydání Úředního
věstníku. Veškeré právo obsažené v „aktech obecného dosahu" tak mělo být před vstupem či
nejpozději v okamžiku vstupu publikováno v jazyce nových členských států.
Nestalo se tak.
České Zvláštní vydání, stejně jako zvláštní vydání v ostatních nových komunitamich jazycích,
trpělo od přistoupení zásadním zpožděním v publikaci. Zjistit přesné informace o tom, kdy
byl který předpis řádně publikován, je obtížné a pro běžný subjekt nemožné. Zvláštní vydání
Úředního věstníku v českém jazyce, které obsahuje právní předpisy platné kl. 5. 2004,
neobsahuje údaj o datu publikace toho či onoho svazku. Údaje, které obsahuje hlavička
svazků, zahrnují pouze systematické začlenění daného předpisu ve svazku a kapitole,
celexové číslo daného dokumentu a datum původní publikace, tedy datum, kdy byl daný
předpis poprvé publikován v některém z jazyků Společenství.
Je vhodné zdůraznit, že všechny takto publikované předpisy ve Zvláštním vydání byly
publikovány ve své původní podobě, nikoliv tedy v konsolidované verzi. To v praxi znamená,
že akty, které byly v průběhu posledních dekád často novelizovány, byly plně publikovány
v podobě, v jaké měly být účinné, až kompletní publikací všech svých novel.
Za této situace lze jen hádat, kdy došlo ke skutečné publikaci kterého svazku Zvláštního
vydání. S ohledem na českou verzi Zvláštního vydání lze s jakousi jistotou konstatovat
následující: k okamžiku přistoupení nebylo v české verzi Zvláštního vydání Úředního
věstníku přístupné nic. Část svazků (přibližně polovina) Zvláštního vydání byla vytištěna a
rozeslána v průběhu roku 2004. Další část (přibližně jedna třetina) pak v průběhu roku 2005.
Nicméně ani ke konci roku 2005 nebyly ještě publikovány všechny svazky Zvláštního vydání.
Stejné či velice podobné problémy vznikají v případě ostatních nových členských států EU.
Tisková zpráva Úřadu pro úřední tisky z 22. 3. 2006 tvrdí, že k tomuto datu bylo dokončeno
vydání veškerého platného sekundárního práva Společenství v jazycích nových členských
států. Tato skutečnost znamená, že měsíce i roky po přistoupení neexistovaly oficiální verze
právních předpisů Společenství. Tisková zpráva Úřadu pro úřední tisky obsahuje také
(zřejmě) definitivní informaci o tom, kolik svazků Zvláštního vydání bude nakonec
publikováno: jedná se o 219 svazků.

Za těchto okolností se Úřad pro úřední tisky snažil chybějící překlady suplovat omezeným
přístupem elektronickým. Otázka, nakolik je podobné řešení vhodné a možné je předmětem
detailního rozboru níže. Bylo však jen otázkou času, kdy se problémy spojené s absencí
překladů a řádné publikace komunitami legislativy dostanou před soudy, ať již tedy soudy
vnitrostátní v jejich nově nabyté kapacitě soudů komunitamich, anebo před soudy
komunitami v užším smyslu slova v Lucemburku.
Přístup ktéto otázce se v nových členských státech liší: na jedné straně bychom nalezli státy,
u kterých je možné říci, že v rámci své snahy o otevřenost a respekt ke komunitámímu právu
ponechávají poněkud v pozadí ochranu práv jednotlivců. Sem by asi náleželo rozhodnutí
správního senátu estonského Nejvyššího soudu (Riigikohus) ze dne 10. května 2006, sp.zn. 3-
3-1-66-05, ve kterém tento soud konstatoval, že okamžikem přistoupení je všechno
komunitami právo v Estonsku plně aplikovatelné a každý, především tedy profesionální celní
poradce, je povinen tuto úpravu znát a respektovat. Skutečnost, jestli předmětné nařízení
upravující dovoz a vývoz zemědělského zboží bylo nebo nebylo v daném okamžiku
publikováno v estonštině, je irelevantní.
Dmhý pól pomyslného spektra by představovalo usnesení polského krajského správního
soudu v Bydgozsczy (Wojewódzki Sqd Administracyjny) ze dne 20. července 2005, sp. zn. I
SA/Bd 275/05, který v situaci vyměření cla na základě komunitámích nařízení do té doby
nepublikovaných v polské verzi Úředního věstníku příslušné rozhodnutí Finančního úřadu
v Tomni bez dalšího zmšil s tím, že správní úřad nerespektoval princip právní jistoty.
Usnesení Krajského soudu v Ostravě z 10. března 2006, č.j. 22 CA 69/2005-43, volí střední
kurz; ač tedy krajský soud ve svém rozhodnutí vyjadřuje pochybnosti ohledně
aplikovatelnosti legislativy nepublikované v českém jazyce, rozhodl se danou otázku předložit
k posouzení Soudnímu dvom v Lucemburku v rámci řízení o předběžné otázce.
Předmětem této studie je se dát odpověď na otázku, jaký je právní status a vymahatelnost
takto nepublikovaných právních předpisů Společenství. Za tímto účelem se nejprve obecněji
zaměříme na otázku, co je vůbec smyslem a jaké jsou principy publicity právních předpisů
v kontinentální právní kultuře. Smysl této historické pasáže je zasadit následující kladené
otázky do širšího kontextu; můžeme zjistit, že to, co z pohledu současného práva vypadá jako
neměnné dogma, je v podstatě pouze nedávné a jedno z možných řešení. Za stejným účelem
bude také provedeno srovnání požadavků na publikaci právních předpisů ve vybraných
členských státech.
Samotný rozbor situace na komunitami úrovni bude zahájen shrnutím platného práva ohledně
publikace právních norem v právu Společenství, včetně studie jazykového režimu. Odchylky
od tohoto obecného režimu v případech přistoupení jsou diskutovány v kapitole následující.
Samostatná pozornost je také věnována právním principům a hodnotám, o které se publicita
právních předpisů na komunitami úrovni opírá.
Závěrečná pasáž studie promítne výše získané poznatky do návrhu řešení vzniklé situace.
Poslední kapitola pak obsahuje nástin možných procesních postupů před českými a
komunitárními soudy.

K PUBLICITĚ PRÁVA V fflSTORICKÉ A SROVNÁVACÍ PERSPEKTIVĚ
Tištěné právní sbírky a požadavky publikace právních předpisů v těchto sbírkách jsou
produktem absolutistického boje o moc konce 18 století. Při historické retrospektivě způsobů
komunikace právních předpisuje možné vysledovat několik funkcí, které má publicita práva
v těchto sbírkách (věstnících) plnit. Tyto funkce lze rozčlenit podle toho, čí zájem sledují:
A)	zájem právotvorného subjektu
(i)        vytvoření jednoznačného mocenského centra; komunikace právní normy jako znak
suverenity a možnosti jednostranně určovat obsah povinností jiných;
(ii)       komunikace obsahu právní normy z důvodu jejího účinného vynucování;
(iii)     jednoznačnost a nerozpornost obsahu normy;
(iv)      efektivita a účinnost řízení;
(v)       akceptace a důvěra v regulaci.
B)	zájem adresátů právní normy
(i)       účinné oddělení tvůrce práva od jeho vykladače;
(ii)       realizace    podmínek    právního    státu,    mimo    jiné    zákazem    retroaktivity,
předvídatelnost a seznatelnost obsahu právní normy, možnost atd.;
(iii)     legitimace pravotvůrce (státu) a možnost jeho kontroly; transparentnost;
(iv)      rovnost mezi subjekty regulace.
Některé z výše uvedených funkcí jsou na první pohled překvapivé, v dnešní době již zanesené
časem a nánosem praxe. V historické retrospektivě je však zjevné, že u zrodu tištěných
právních sbírek (úředních věstníků) a z toho plynoucího principu formální publicity práva
stály v první řadě zájmy normotvůrce; zájmy adresáta právní normy, které se postupem času a
především s nástupem ochrany lidských práv ve druhé polovině 20. století dostaly do popředí,
jsou pouze jakýmsi „vedlejším produktem" celého systému.
Požadavky na publicitu právních aktů jsou v evropské právní kultuře v podstatě novinkou
posledních dvou století. Požadavky na publicitu právních norem v kontextu právního státu a
ochrany práv jednotlivce pak vynálezem posledního půl století. Publikace právních předpisů
v úředních věstnících současného formátu vznikla původně koncem 18. a počátkem 19. století
jako forma přímé komunikace panovníkových (státních) příkazů, obsažených v normotvorbě.
Hlavním důvodem vzniku úředních věstníků byla efektivita státní správy a potlačení právního
partikularismu a plurality legislativních center.
Proměna požadavků na publicity právních aktů a posun směrem k právům občanů a
jednotlivců přichází teprve s koncem 19. století a především pak ve století 20tém. Z úředního
věstníku se stává autentický pramen právního poznání a zároveň druh obrany před státní
mocí, stejně tak jako typu kontroly jejího výkonu. V tomto kontextu také dochází k rozvoji
důležitých právních principů, které určují naše dnešní vnímání úředních věstníků; právní
jistoty, předvídatelnosti práva, zákazu retroaktivity, ochrany legitimních očekávání, ale též
právu na srozumitelnost práva v úředním jazyce daného státního útvaru a rovnosti jednotlivců
před zákonem.
Z dynamiky rozvoje publicity právních předpisuje zřejmé, že se v žádném případě nejedná o
uzavřený proces. Skutečnost, že právní předpisy byly v posledních dekádách komunikovány
určitým způsobem neplyne neměnnost tohoto systému. Nejvýraznějšími proměnami v oblasti

publicity práva současnosti jsou dvě témata: první z nich je jazyk práva, druhým je médium,
na kterém je právo komunikováno.
Jazyk práva je tématem celé této studie a budeme se mu podrobně věnovat dále. Není však
bez jisté historické ironie, že současná situace publicity pramenů práva obou evropských
systémů, tedy jak práva Společenství, tak práva Evropské úmluvy o lidských právech, je
s ohledem na naši historii posledních několika století v postatě návratem do normálu. Stejně
jako v minulosti, kdy byly na našem území jazykem práva latina a posléze němčina, jsou i
nyní jazykem obou právních systémů jazyky odlišné od jazyka „obecného".
ABSTRAKCE MINIMÁLNÍCH POŽADAVKŮ NA PUBLIKACI PRÁVNÍCH PŘEDPISŮ V PRÁVNÍCH
ŘÁDECH ČLENSKÝCH STÁTŮ
Krátký přehled způsobu publikace v nejdůležitějších právních řádech současné Evropy
prokazuje, že způsob komunikace právních předpisů a požadavků na jejich publicitu se liší.
Rozdílnost je podmíněna historickým vývojem a ústavními tradicemi, často jdoucími dekády
či století do minulosti. Zajímavé jsou v tomto aspektu dvě skutečnosti: za prvé, i když
teoretický odlišné, všechny systémy dosahují funkčně velice podobného, ne-li stejného
výsledku. Za druhé, promulgace, vstup v platnost a nabytí účinnosti/okamžik vymahatelnosti
normativních předpisů stojí ve všech zkoumaných státech v podstatě mimo pozornost odborné
debaty. Zpravidla jim je věnováno pouze několik odstavců v podrobnějších publikacích
z oboru ústavního či správního práva.
Skutečnost, že vyhlašování právních předpisů nestojí v žádném ze zkoumaných systémů za
detailnější rozbor mimoděk potvrzuje tezi vyslovenou v úvodní kapitole; dostatečná publicita
právních předpisuje v samotném zájmu každé racionálně uvažující a fungující vlády. Situace,
kdy by došlo k selhání rozumné publicity právních předpisů jsou situace výjimečné, zpravidla
situace válečné či okamžiky, kdy dochází k přírodním či jiným katastrofám značného rozsahu,
které paralyzují normální fungování státu.
Jediný zásadní rozdíl, na kterém nepanuje v rámci zkoumaných právních řádů shoda, je
bohužel otázka pro tuto práci klíčová: kdy vstupuje právní předpis v platnost? Odpověď na
tuto otázku se liší v rámci třech zkoumaných právních kultur a jejich „satelitů".
Anglická právní kultura setrvává, přinejmenším teoreticky, na východisku, že právní předpis
suverénního parlamentu je platný okamžikem jeho schválení, v případě Velké Británie tedy
vyslovení královského souhlasu (royal assent) s návrhem zákona.
Frankofonní právní kultura (Francie a Belgie a Švýcarsko před reformou) staví okamžik
platnosti právního předpisu k okamžiku promulgace, tedy dokončení celého legislativního
procesu a zrodu „perfektního" právního předpisu. Tento předpis nicméně, ač platný, není do
okamžiku své řádné publikace a uplynutí případné legisvakanční lhůty vymahatelný vůči
jednotlivcům. Publikace není nicméně podmínkou platnosti.
Země germánské právní kultury spojují s vyhlášením platnost právního předpisu. V tomto
pojetí je předpis „perfektní" a platný teprve okamžikem jeho řádného vyhlášení předepsaným
způsobem. Vymahatelným vůči jednotlivcům se předpis stává teprve okamžikem uplynutí
legisvakanční lhůty. V tomto pojetí je však vyhlášení conditio sine qua non platnosti
předpisu, tedy jakékoliv jeho právní existence.

Do oblasti germánské právní kultury lze pro účely této studie ostatně zařadit též Českou
republiku a ostatní nové členské státy střední Evropy, především tedy Polsko a Slovensko,
které byly ostatně v tomto ohledu pod rozpoznatelným vlivem německého „ústavního
inženýrství". Tyto právní řády spojují stejně jako Německo samotný vznik právního předpisu,
tedy jeho platnost, s jeho řádným vyhlášením.
V návaznosti na úvodní kapitolu této práce a historické ohlédnutí za vznikem úředních
věstníků je patrné, právní systémy, které nepoznaly ani diktatury, ani revoluce, tedy systémy
anglosaské, nemají systém publikace právních předpisů nastaven primárně jako systém
ochranný. Naopak systémy germánské, do kterých lze pro účely této studie započítat též
střední Evropy včetně České republiky a jejích sousedů, které diktaturami v nedávné
minulosti prošly, mají systém publicity právních předpisů nastaven výrazně ochranně. Někde
na pomezí mezi oběma póly stojí systémy frankofonní, kde tedy diktatura je již výrazně
staršího data a kde mísí obě funkce publicity právních předpisů - jak funkce etatické,
realizující zájem státu na publicitě právních předpisů, tak zájmy ochranné, které sankcí
nevymahatelnosti právních předpisů poskytují jednotlivci ochranu.
Pomineme-li však konstrukce teoretické a zaměříme-li se na funkční aspekty všech systémů,
pak lze uzavnt, že žádný ze systémů nepfipouští vymahatelnost, tedy přímé uložení
povinností jdoucích ktíži adresáta normy, právního předpisu, který nebyl předem známým a
předepsaným způsobem komunikován všeobecnému okruhu adresátů.
K PUBLIKACI PRÁVNÍCH PŘEDPISŮ SPOLEČENSTVÍ
Právní akty, která jsou v Úředním věstníku publikovány, lze široce popsat jako akty orgánů
Společenství. Tato definice obecně kopíruje cosi, co by bylo možné nazvat „sekundárním"
právem Společenství. Z povahy věci není v Úředním věstníku publikováno právo primární,
tedy smlouvy uzavřené mezi členskými státy, neboť v jejich případě se nejedná o akty orgánů
Společenství. Náš zájem směruje především vůči aktům, jejichž uveřejnění či jiná forma
komunikace je podmínkou jejich vstupu v platnost, tedy aktů, které nemají pouze informativní
charakter.
Článek 254 SES ve své systematice rozlišuje mezi dvěma typy aktů:
(i) Akty povinně publikované v Úředním věstníku - j sou akty obsažené v odstavci 1 a
2 článku 254 SES.
(ii) Akty, které je třeba pouze oznámit (notifikovat) jejich adresátům - odstavec 3. I
v případě aktů, jejich publikace není povinná (především rozhodnutí Komise,
spadající pod či. 254 odst. 3 SES), se v praxi přistupuje k jejich notifikaci
publikací v oddílu II. (Akty, jejichž zveřejnění není povinné) Úředního věstníku
série L.
Datum publikace je okamžikem, kdy je komunitami právní akt vyhlášen a stává se platnou
součásti komunitámího právního řádu. Jak bylo uvedeno výše, tento okamžik nemusí být
shodný s okamžikem vstupu v účinnost, tedy momentem, kdy akt začíná vytvářet práva a
povinnosti subjektů. S ohledem na judikatum Soudního dvora a též s ohledem na obecné
principy právní můžeme rozlišovat celkem 3 stádia zrodu obecně závazného komunitámího
právního aktu:
(i)        existence aktu;
(ii)      vyhlášení aktu (tedy jeho „vstup v platnost");

(iii)      účinnost (právní norma zakládá práva a povinnosti).
Právní akt „existuje" v okamžiku, kdy byl vytvořen a vyhotoven. Paralelou k vnitrostátním
právním řádům by bylo možné okamžik „zrodu" právního aktu označit za okamžik
promulgace, tedy ověření, že došlo ke splnění všech legislativních předpisů a určitý akt se
předvídaným postupem zrodil. Je však zřejmé, že komunitami právo na rozdíl o historicky se
vyvíjejících právních řádů členských států nezná akt promulgace jako takové; není zde žádný
panovník, který by dokonaný právní akt sankcionoval. Na dmhou stranu však je možné o
existenci aktu uvažovat ve smyslu dokonaného legislativního procesu, kdy byly splněny
všechny náležitosti příjímání předpisu. Tato situace se projevuje mimo jiné tím, že již jednou
vyjádřená vůle pravotvůrce může být změněna pouze novým legislativním procesem. Jedná se
o jakýsi okamžik vnitřní vázanosti zákonodárce vlastním výtvorem.
Právní akt však (ještě) nebyl předepsaným způsobem publikován, tedy komunikován vnějším
světu. V takovém případě se, přinejmenším v kontinentální právní tradici, nemůže stát obecně
závazným (normativním) právním aktem. Může však, v podobě interní normativní směmice,
produkovat právní následky uvnitř určitého tělesa nebo instituce. Na úrovni vnitrostátní
právní dogmatiky by této fází existence právního aktu odpovídaly vnitřní normativní předpisy
a směrnice, které, při absenci vyhlášení úřední formou, vážou pouze zaměstnance dané
instituce. Vzhledem k tomu, že podobný právní akt při naprosté absenci vyhlášení právně ve
vnějším světě neexistuje, jeho případná aplikace vůči třetím, extemím osobám má za následek
nicotnost rozhodnutí na jeho základě přijatého.
Nicotnost právního aktu není třeba namítat - jak komunitami soudy, tak soudy členských
států k ní přihlížejí z úřední povinnosti. Nepublikovaný akt se nemůže stát obecně závazným
právním aktem a jako takový nemůže působit žádné právní následky. Na druhou stranu není
nicotný komunitami právní akt možné napadat žalobou na neplatnost podle článku 230 SES,
předběžnou otázkou týkající platnosti komunitárního aktu podle 234 SES nebo incidenční
námitkou neplatnosti podle 241 SES. Případné rozhodnutí komunitamich soudů nebo
vnitrostátních soudů, konstatující nicotnost komunitárního aktu, má pouze deklaratomí
charakter.
Vyhlášením vstupuje právní akt do vnějšího světa. Stává se závazným, i když možná ještě ne
účinným, pramenem práva. Okamžikem vyhlášení v Úředním věstníku svědčí právnímu aktu
Společenství obecná domněnka právnosti (zákonnosti) aktu, kterou Soudní dvůr dovodil již ve
své ranné judikatuře z obecných právních principů společných právním řádům členských
států; všechny subjekty mají povinnost se řídit obecně závazným právním aktem
Společenství, dokud nebyl tento (komunitárním) soudem prohlášen za neplatný.
Účinným (a tedy právně vymahatelným) se stává právní akt okamžikem v sobě stanoveným
nebo uplynutím 20ti denní lhůty od jeho vyhlášení. Účinnost je závěrečným stádiem vstupu
aktu do vnějšího světa. Je podmínkou toho, aby právní akt mohl stanovovat jednotlivcům
vymahatelné právní povinnosti.
Datum publikace komunitámích předpisuje ovládáno dvěma principy:
1)	Okamžik vyhlášení komunitámího právního předpisu je stejný pro celou Evropskou
unii. Je jím okamžik, kdy byla daná částka Úředního věstníku zpřístupněna v budově
Úřadu pro úřední tisky v Lucemburku.
2)	Platí vyvratitelná právní domněnka, že okamžikem skutečné publikace je datum
uvedené v záhlaví odpovídající částky Úředního věstníku.
1)	
Jazyku publikace právních aktů Společenství je v případě sekundárního práva rámcově
stanoven nařízením EHS 1/1958, o užívání jazyků v Evropském hospodářském společenství.
Článek 1 stanovil v původní verzi z roku 1958 čtyři úřední a pracovní jazyky Společenství -
francouzštinu, italštinu, němčinu a nizozemštinu. Poslední novelizovaná verze s účinností od
1.5.2004 stanoví úředních jazyků 20.
Jazykového režimu publikaci normativních právních aktů se týká článek 4 nařízení, který
v českém překladu ve znění Aktu o přistoupení praví, že „Nařízeni a jiné texty obecného
dosahu se sepisuji ve dvaceti úředních jazycích. " Článek 5 nařízení dále stanoví, že „ Úřední
věstník Evropské unie vychází ve dvaceti jazycích. "
S nedostatkem publikace spojuje Soudní dvůr vnitrostátnímu právu poněkud vzdálený
procesní následek „nevymahatelnosti vůči ekonomickým subjektům" (Prosciutto di Parma).
Hodnoty a principy, která určují věcné řešení
Právní jistota je o předvídatelnosti práva. Jejím jádrem je požadavek, aby „účinek
komunitami legislativy byl jasný a předvídatelný pro ty, kterým je adresována. " Právní jistota
jako taková je však poněkud neurčitý princip, který slouží spíše jako zastřešující pojem pro
další principy, které jsou z ni dovozovány. Jedná se mimo jiné o:
(i)        ochranu legitimních očekávání;
(ii)       ochranu nabytých práv;
(iii)      zákaz (pravé) retroaktivity;
(iv)      princip rei iudicatae;
(v) požadavek na kvalitu (srozumitelnost, jasnost a přístupnost) legislativních textů či
správních rozhodnutí.
Rovnost, či její negativní vymezení ve formě zákazu diskriminace, je v kontextu jazyka a
publicity komunitárního práva argumentem klíčovým. O rovnosti můžeme uvažovat ve dvou
rovinách:
(i)        rovnost mezi jednotlivými úředními jazyky;
(ii)       rovnost mezi jednotlivci v přístupu k právu.
Zákonnost a zásada upřímné a loajální spolupráce
Odchylky od obecného režimu publikace komunitárních právních předpisů v případě
přistoupení
Systém publikace právních aktů Společenství platí pro všechny komunitami právní akty
vydané po přistoupení České republiky k Evropské unii, tedy od 1. května 2004. Pro právní
akty vydané před pfistoupením České republiky k Evropské unii platí postup odlišný, který
byl stanoven Aktem o podmínkách pfistoupení.
Pro publikaci právních aktů Společenství tak platí v podstatě dva režimy:
(i)        akty vydané před 1.5.2004
(ii)       akty vydané po 1.5.2004.

v této souvislosti je však třeba podotknout, že oba typy publikace sdílejí určité obecné
principy, tedy především v souvislosti s požadavky na předvídatelnost, přístupnost a jazykový
režim práva a jeho pramenů.
Je podrobně rozebráno, kdo, kdy a jak má povinnost publikovat akty orgánů Společenství
přijatých před přistoupení.
Dále je jednoznačně určeno, že dle platných právních předpisů Společenství NENÍ
elektronické uveřejnění ve formátu Microsoft Word na stránkách EUR-LEX dostatečným
způsobem zveřejnění. Tou je pouze a výlučně tištěná verze Úředního věstníku Evropské unie.
Detailně je rozebráno rozhodnutí Soudního dvora ve věci Oryzomyli Kavallas a z něj plynoucí
poznatky pro současnou situaci. Stejně tak je předmětem podrobné analýzy věc Covita.
VYMAHATELNOST JEDNOTLIVÝCH PRAMENŮ KOMUMTÁRNÍHO PRÁVA V JEDNOTLIVÝCH TYPECH
PRÁVNÍCH VZTAHŮ
První soudní spory, vznikající z důvody právních předpisů nepublikovaných v úředních
jazycích nových členských státech, se z pochopitelných důvodů týkaly především aplikace
nařízení, a to zejména ve finančně citelných oblastech: clo a daně. Skutkové okolnosti případů
jsou obdobné: vnitrostátní celní orgány vyměřily, v období bezprostředně po přistoupení,
určitému subjektu zaplacení cla. Právním základem pro clo byla nařízení Rady a/nebo
nařízení Komise. Povinný subjekt tento výměr napadá před vnitrostátními správním soudy
s tím, že vnitrostátní orgány nemohou stanovit clo na základě právních předpisů, které
v okamžiku dovozu předmětného zboží nebyly řádně publikovány v jazyce daného členského
státu.
Existují minimálně 3 řešení tohoto právního problému:
(i) Veškeré komunitami právo se stalo po přistoupení platným a účinným na území
nových členských států bez ohledu na to, zda bylo přeloženo a publikováno
v nových úředních jazycích. V takovém případě pak přirozeně není výše popsaná
situace právním problémem; správní akty přijaté na základě nepřeloženého
komunitárního práva jsou bez dalšího platné a bezvadné.
(ii) Dokud není komunitami právo publikováno v jazyce daného členského státu,
nejedná se na území daného členského státu o platné právo. Správní akty přijaté na
základě komunitárního práva nepublikovaného v jazyce daného členského státu
jsou nicotné.
(iii) Komunitami právo nepublikované v jazyce daného členského statuje platné, vůči
jednotlivcům však není do okamžiku své řádné publikace v jazyce daného
členského státu účinné/vymahatelné. Správní akty, přijaté na základě legislativy
nepublikované v jazyce daného členského státu jsou stížený vadou; k návrhu
adresáta proto mohou být, za zachování všech procesních předpokladů (především
tedy splnění lhůt) zrušeny.
Třetí řešení je možné koncipovat ve dvou modalitách:

a)	Normativní právní akt nepublikovaný v jazyce daného členského statuje na
území tohoto členského státu bezúčinný. Nemůže zakládat žádné povinnosti,
ale také žádná práva.
b)	Normativní právní akt nepublikovaný v jazyce daného členského statuje na
území tohoto členského státu účinný. Může zakládat práva, nemůže však
ukládat povinnosti. Jedná se tedy o předpis účinný, ale nevymahatelný.
Právní řešení obhajované v této práci je řešení naposledy zmiňované (řešení (iii) b)). To má
oporu jednak ve výše probírané komunitami úpravě, jednak ve svém rozumném, v podstatě
kompromisním charakteru. Tato kapitola nejprve představí řešení třetí a jeho variace.
Nepřijatelnost prvního a druhého řešení vyplyne částečně z popisu řešení třetího; zbylé
argumenty proti prvním dvou řešením pak budou předmětem naší pozornosti v závěru
kapitoly.
Při hledání řešení vycházíme z poznatků, které byly předmětem detailního zkoumání
v předchozích kapitolách. Na tomto místě je vhodné zdůraznit následující premisy:
1/ Evropská unie má 20 úředních jazyků. Každý z těchto jazyků je autentický, tzn., že text
v každém z těchto jazyků může být nositelem pravidla chování, tedy právní normy.
2/ U komunitárních právních aktů lze rozlišovat tři stádia zrodu aktu: existenci, platnost a
účinnost. Existující právní akt je dán v okamžiku, kdy byl dokončen legislativní proces a daný
akt obsahuje vůli normotvorného orgánu, která může být změněna pouze novým legislativním
procesem. Pokud byl akt publikován, pak je platný. Pokud uplynula lhůta v něm stanovená
nebo 20 dní, pak je účinný.
3/ Povinnost řádné publikace komunitárních právních aktů tíží výlučně Evropská
společenství. Členské státy a jejich orgány jsou, stejně jako fyzické a právnické osoby,
pouhými adresáty právní regulace. Z absence povinnosti publikovat plyne též absence
odpovědnosti za pozdní či nekorektní publikaci.
Navrhované věcné řešení:
[1] Komunitami právní předpisy, které byly řádně publikovány v alespoň z jednom z 20ti
úředních jazyků Společenství, jsou platné. Po uplynutí stanovené lhůty nabývají účinnosti.
[2] Komunitami právní předpis však do doby, než byl publikován v příslušné jazykové mutaci
Úředního věstníku Evropské unie či jeho zvláštním vydání, není vymahatelný, povinnosti na
jeho základě uložené není možné vymáhat.
[3] Správní akty (individuální právní akty) přijaté na základě právních předpisů, které nebyly
publikovány v úředním jazyce daného členského státu, jsou platné, avšak stížený vadou.
Mohou být zmšeny žalobou na neplatnost před příslušným soudním orgánem; pokud byl
správní akt vydán orgány Společenství, pak žalobou na neplatnost podle či. 230 SES před
Soudem prvního stupně, respektive Soudním dvorem, pokud byl správní akt vydán
vnitrostátním správním úřadem, pak žalobou na neplatnost podle vnitrostátního práva,
v případě České republiky tedy v rámci řízení o žalobě proti rozhodnutí správního orgánu
podle § 65 an. s. ř. s.

[4] Žaloby podle bodu [3] je nicméně nutné zahájit ve lhůtě v procesních předpisech
předvídaných, v obou případech tedy do dvou měsíců od oznámení či doručení písemného
vyhotovení rozhodnutí (či. 230 (5) SES a § 72 odst. 1 s. ř. s.). Pokud nebylo v dané lhůtě
učiněno podání, vady správního rozhodnutí jsou zhojeny.
[5] Výše uvedené platí tehdy, pokud některý z ústavních či nejvyšších soudů nových
členských států nedojde v následném přezkumu k závěru, že tento výklad provedený Soudním
dvore je rozporu s národními ústavními principy, tedy především s podstatou materiálního
právního státu. Pokud však bude zvolen postup touto prací obhajovaný, kdy bude umožněna
právních ochrana k žalobnímu návrhu jednotlivce, pak ústavní/nejvyšší soudy nových
členských států nemají důvodu zasáhnout.
Výše uvedené řešení je dále nuancováno s ohledem na jednotlivé prameny komunitámího
práva a dále pak na jednotlivé typy právních vztahů.
Možné procesní postupy a odpovědnost za škodu
Závěrečná kapitola se zaměří na promítnutí výše získaných poznatků do roviny procesní, tj.
na stručné nastínění možných procesních postupů jak jednotlivců, tak České republiky jako
členského státu či Evropských společenství. Zde je však vhodné předeslat, že podstatná část
variant diskutovaných dále jsou spíše varianty teoretické, které jsou možné, ne však
pravděpodobné. Na druhou stranu schopní právní zástupci bývají vynalézaví. Z tohoto důvodu
se také nemusí s ohledem na právní postupy jednotlivců jednat o výčet taxativní.
Komunitami právní předpisy nepůsobí zpravidla změnu či zánik právního vztahu samy o
sobě. I kdyby však působily, pokud si je jednotlivec vědom toho, že daný předpis nebyl řádně
přeložen a publikován, pak může splnění právní povinnosti normativním aktem uložené
odepnt. V každém pnpadě pak v konečné fázi vznikne správní akt, který buď bude samotnou
povinnost ukládat, anebo bude sankcionovat její nesplnění. Ze strany jednotlivce tak bude
vždy napadán tento správní akt.
Pokud by byl konkretizující správní akt vydán orgány členského státu pfi aplikaci
komunitamich norem, pak je soudem příslušným pro přezkoumání jeho platnosti soud
členského státu. Zde se může jednat o celou škálu celních či daňových výměrů, aktů
přiznávajících dotace apod. Může se však jednat i o správní akty z mnoha dalších oblastí, od
azylového práva až po sociální zabezpečení.
Pokud byl správní akt (rozhodnutí) vydáno orgány Společenství, zde především tedy Komisí,
pak je soudem příslušným pro přezkum jeho platnosti Soud prvního stupně, respektive Soudní
dvůr. Vnitrostátní soud nemůže zmšit akt Společenství. Může však, za úzce daných
podmínek, pozastavit jeho účinnost a posouzení platnosti aktu jako takového předložit
Soudnímu dvom v rámci řízení o předběžné otázce.
Procesní postupy před vnitrostátními (českými soudy)
Primárním procesním postupem u žalobce, který si uvědomil absenci řádné publikace
komunitami legislativy, je žaloba na neplatnost proti správnímu aktu ukládajícímu povinnost.
Ta je v českém právu upravena § 65 - 78 zákona č. 150/2002 Sb., soudní řád správní, ve
znění pozdějších předpisů (dále také „s. ř. s.). Klíčové faktory jsou dva: lhůta pro podání
žaloby a žalobní legitimace.
10

Lhůta dvou měsíců pro podání lhůty (§ 72 odst. 1 s. ř. s.) je lhůtou prekluzí (§ 72 odst. 4 s. ř.
s.), což znamená, že ji nelze prominout. S ohledem na tuto absolutní žalobní překážku je
možné konstatovat, že v případě, kdyby Soudní dvůr ve věci Skoma-Lux vyslovil, že
povinnost uloženou na základě v češtině nepublikovaného komunitárního práva nelze vůči
jednotlivci vymáhat, pak není nutné zároveň časově omezovat působnost takového
rozhodnutí. Lze totiž předpokládat, že v okamžiku, kdy Soudní dvůr toto rozhodnutí vydá (ve
střízlivém odhadu nejdříve v druhé polovině roku 2007), drtivá většina lhůt pro podání žalob
na neplatnost již uplyne. Navíc subjektům, kteří si žalobu na neplatnost podali do okamžiku
vydání rozhodnutí Soudního dvora se případné omezení časových účinků tak jako tak
nedotkne.
Žalobní legitimace v rámci žaloby na neplatnost je v českém soudním řádu správním
koncipována úzce (srov. § 65 odst. 1 a 2 s. ř. s.). Toto ustanovení omezuje žalobní legitimace
výlučně na adresáty správního rozhodnutí a účastníky předchozího správního řízení. V praxi
by to znamenalo, že jednotlivec, kterému byla správním rozhodnutím vydaném na základě
řádně nepublikovaného komunitárního práva uložena povinnost má žalobní legitimaci vždy.
Nejasnou by byla žalobní legitimace ve výše popsaných „triangulárních" správních situacích,
tedy v případech, kdy by kupříkladu správní orgán udělil nějakou výhodu subjektu A a nikoliv
subjektu B a C a buď B, anebo C se domáhá zrušení tohoto správního aktu. Rozhodujícím
momentem by zde bylo, pokud se B a C účastnili předcházejícího správního řízení o udělení
dané výhody. Pokud ano, budou žalobně legitimováni.
Incidenční, tedy jakési „náhodné" námitky nevymahatelnosti, jsou v tomto kontextu pravou
Pandořinou skříňkou, a to ze dvou důvodů: za prvé, nelze předjímat, v jakých všech typech
řízení je možné podobnou námitku vznést. Za druhé, vznesení podobné námitky není a priori
časově omezeno.
Žaloba na náhradu škody podle zák. č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou pfi
výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem, ve znění pozdějších
předpisů (dále též „zákon o odpovědnosti státu") pfipadá pojmově do úvahy tehdy, pokud
byla škoda způsobena nezákonným rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem orgánů
České republiky. Typicky by se jednalo o situace, kdy české správní úřady vydaly rozhodnutí
na základě nepřeložené komunitami právní úpravy, a to bylo následně pro nezákonnost
zrušeno. Zrušení rozhodnutí pro nezákonnost je podmínkou uplatnění nároku na náhradu
škody způsobené nezákonným rozhodnutím (§ 8 odst. 1 zákona o odpovědnosti státu).
Nakolik by ostatní situace aplikace nepřeložené legislativy ze strany státních orgánů bylo
možné kvalifikovat jako nesprávný úřední postup podle § 13 an. zákona o odpovědnosti státu
je obtížně spekulovat.
V souvislosti s odpovědností za škodu ze strany České republiky však vznikají dva velice
zajímavé okruhy otázek: možnost společné odpovědnosti České republiky a Evropských
společenství a možnost požadavku regresní náhrady ze strany České republiky vůči
Evropských společenstvím. V závislosti na předstupních smluvních ujednáních o překladech
právních textů mezi Českou republikou a Evropskými společenstvími by se dalo dále
uvažovat o uplatnění smluvní odpovědnosti.
Z analýzy provedené výše v kapitolách 4 a 6 je zjevné, že povinnost a tím pádem též
odpovědnost za řádný a včasný překlad a publikaci komunitami legislativy byla povinností
Evropských společenství. Pomšení této povinnosti a z toho plynoucí odpovědnost je přítomna
11

v každém jednotlivém případě vzniku škody jednotlivcům aplikací nepřeložené a
nepublikované legislativy, a to v podstatě bez ohledu na to, zda byla aplikována na
komunitami či vnitrostátní úrovni. Byla-li nepublikovaná legislativa aplikována pouze ze
strany Evropských společenství, pak je jejich odpovědnost zřejmá a procesní postup žaloby na
náhradu škody vůči ES před komunitárními soudy nepochybný. Ovšem v případě, kdy byla
stejná legislativa aplikována na úrovni vnitrostátní, pak žaloba na náhradu škody bude
směřovat vůči členskému státu. Toho však primární odpovědnost za řádný překlad a publikaci
komunitárního práva netíží. Bylo by však možné dovodit odpovědnost ve formě
spoluzavinění; členský stát postupoval nezákonně proto, že řádně nepublikovanou legislativu
na svém území aplikoval. Bylo by však možné tvrdit, že se jednalo o jakýsi druh sdílené
(společné) odpovědnosti obou: Společenství porušilo svoji primární povinnost řádné
publikace, členský stát pak „přispěl" aplikací nepublikované legislativy na právní situaci
jednotlivců.
V	současném stavu komunitárního práva je však společná odpovědnost Společenství a
členského státu stěží představitelná. Jedná se o otázku problematickou především z hlediska
procesního; náhrada škody způsobené členským státem je vyhrazena soudům daného
členského státu, náhrada mimo-smluvní odpovědnosti Společenství pak soudům
komunitárním. V praxi se tak jedná o dvě separátní žaloby, které nemohou, dle názoru
Soudního dvora, být přemostěny žádostí o předběžnou otázku ze strany vnitrostátního soudu.
V	případě na sebe navazujících žalob také není jasné, která by měla být podána první: zda
vůči Společenství, nebo na úrovni členského státu. Zdá se však, že se Soudní dvůr v novější
judikatuře přiklání spíše k principu „subsidiarity" žaloby na náhradu škody: pokud je dána
společná odpovědnost členského státu a Společenství, pak má žaloba směřovat nejprve vůči
členskému státu.
Nepraktičtější řešení ze strany žalujícího subjektu je podat žalobu na náhradu škody vůči
tomu, kdo vydal předmětné rozhodnutí. Pokud to bylo Společenství, pak problematika
solidární odpovědnosti vůbec nevzniká. Pokud to byl členský stát, pak je možné žalovat
členský stát o náhradu celé škody, s tím, že členskému státu zůstává možnost regresní žaloby
vůči Společenství o náhradu škody. V rámci této žaloby by pak bylo možné vypořádat též
podíl na vzniklé škodě mezi členským státem a Společenstvím. Jednalo by se o postup
poněkud neotřelý, nicméně možný: článek 288 (2) SES nikterak neomezuje okruh subjektů,
které mohou žalovat na mimo-smluvní odpovědnost Společenství.
Na základě dohod mezi Společenstvím a členskými státy byla podstatná část textů právních
předpisů Společenství v první fázi překládána orgány členských států. Texty byly následně
odeslány orgánům Společenství k závěrečné revizi a publikaci. Autorovi této studie není
známo nic bližšího o obsahu těchto ujednání ani o jejich formě, tj. zda se jednalo o ujednání
smluvní, formou neformálních dohod či souběžných správních rozhodnutí apod. Stejně tak
nám není známo, zda byly dohodnuté překlady včas odevzdány. Pro úplnost je však vhodné
zmínit, že výše uvedené závěry nevylučují jakoukoliv formu smluvní odpovědnosti, která by
plynula z předstupních dohod mezi Společenstvím a členskými státy. Smluvní odpovědnost
těmito dohodami založená však nic nemění na základním rozložení odpovědnosti ani na
žalobních procesech, z výjimkou, pochopitelně, možnosti regresní náhrady mimo-smluvní
škody vůči Společenství v případě, kdy by byla dána nějaká forma smluvní odpovědnosti ze
strany členského státu za pozdní či nesprávně překlady.
Povinnosti či vhodnost předběžné otázky v rámci hledání odpovědí na vymahatelnost
nepublikované komunitami legislativy je třeba zvažovat ve dvou typech případů:
12

(i)        zjištění podmínek, za kterých je řádně nepublikovaná komunitami legislativa
nevymahatelná;
(ii)      zjišťování nevymahatelnosti v jednotlivých případech.
Jak plyne z této studie, odpověď na první otázku je z dosavadní odhadnutelná, není však
jednoznačná. Za těchto okolností nelze pochybovat o vhodnosti a v případě soudů posledního
stupně o povinnosti předložit předběžnou otázku Soudnímu dvoru ES. Vhodnost předběžné
otázky si zatím uvědomil pouze Krajský soud v Ostravě; polský vejvodský správní soud
stejnou otázku rozhodl samostatně. To je postup sice možný, je však otázkou, zda i vhodný.
Podle informací z polského Nejvyššího správního soudu nebylo ze strany polské celní správy
podáno do tohoto rozhodnutí odvolání, takže věcí se nebude zabývat polský soud posledního
stupně, kterým by byl Nejvyšší správní soud. Naproti tomu postup estonského Nejvyššího
soudu je dne našeho názoru porušením povinnosti zahájit řízení o předběžné otázce; jedná se
o problematiku nejasnou. Z dosavadní judikatury Soudního dvora nelze dle našeho názoru
dojít k závěrům, které tento soud učinil, tj. že veškeré komunitami právo je po přistoupení
vymahatelné vůči jednotlivcům bez ohledu na to, zda bylo řádně publikováno v estonštině.
Dmhý okruh problémů reaguje na otázku, kterou ve své žádosti o zodpovězení předběžné
otázky položil Krajský soud v Ostravě: Pokud vnitrostátní soud konstatuje, že komunitami
právní norma je v konkrétním případě „nevymahatelná" jedná se o otázku výkladu nebo
platnosti komunitárního práva?
Tato otázka odkazuje na situaci, kdy vnitrostátní soud zmší vnitrostátní správní akt aplikující
komunitami právo. Na první pohled se zdá absurdní: pokud vnitrostátní soud zmší vnitrostátní
správní rozhodnutí, pak se přirozeně nejedná o otázku platnosti komunitárního práva. Na
pohled dmhý to však již tak zjevné není. To, co vnitrostátní soud v takovém případě učiní, je
de facto popření platnosti komunitami normy na konkrétní případ. Je sice zřejmé, že
„platnost" samotné komunitami normy tím není dotčena, pokud by však vnitrostátní soud
konstatoval, že taková právní norma se nebude vztahovat na žádné konkrétní právní vztahy a
na základě této argumentace sériově mšil rozhodnutí vnitrostátních orgánů tuto normu
aplikujících, pak se jedná o de facto popření platnosti dané právní normy. Je sice pravda, že
výrok soudu nebude znít „nařízení Rady x.y. se zmšuje", ale výsledek je s ohledem na území
daného členského státu obdobný. Celé komunitami právo je navíc zaměřeno na to, co daný
postup/norma/či praxe činí a nikoliv, jak se nazývá.
Na dmhou stranu je ale možné očekávat, že pokud Soudní dvůr stanoví zřetelná kritéria, za
jakých podmínek je povinnosti uložená nepublikovanou judikaturou nevymahatelná, pak je
možné říci, že vnitrostátní soudy získaly pravomoc provádět toto zjišťování samostatně, tj.
bez povinnosti předkládat každou jednotlivou z těchto otázek k posouzení Soudnímu dvom.
Procesní postupy před komunitárními soudy
V případě žalob před komunitárními soudy je vhodné odlišit podání, které by mohli činit
fyzické a právnické osoby a které by mohli činit členské státy.
Podat žalobu na neplatnost rozhodnutí Komise podle či. 230 SES, které bylo přijato na
základě legislativy nepublikované v českém jazyce, by mohli jak fyzická a právnické osoby,
tak členský stát. U fyzických a právnických osob je v tomto dmhu žaloby dána obecně
omezující podmínka osobního a bezprostředního dotčení správním rozhodnutím (či. 230 (4)
13

SES), ta by však v případě, kdy by daná osoba byla adresátem správního rozhodnutí, byla
dána. Obecné principy tohoto procesního postupu jsou pak stejné jako v případě „běžné"
žaloby na neplatnost.
Námitku neaplikovatelnosti nezákonného nařízení předvídá či. 241 SES. Podobně jako u
incidenčních námitek na vnitrostátní úrovni i zde není dáno žádné časové omezení možnosti
tuto námitku uplatnit. Mohou tak vznikat podobné problémy jako před vnitrostátními soudy,
především tedy značný odstup uplatnění námitky od okamžiku nastalá protizákonnosti. Na
druhou stranu omezuje či. 241 SES možnost uplatnění této námitky pouze na nařízení.
Předběžné otázky týkající se platnosti komunitamich aktů musí podat vnitrostátní soud
v případě, kdy má pochybnost o platnosti komunitárního právního předpisu nebo správního
aktu. Tato povinnost, která váže všechny soudy členských států bez ohledu na to, zda se
v konkrétním případě jedná o soud posledního stupně či nikoliv, plyne z výlučné pravomoci
Soudního dvora rušit komunitami právní akty.
Tento typ předběžných otázek se však v praxi může stát postupem, jak obejít buď nedostatek
žalobní legitimace v rámci žaloby na neplatnost, anebo zmeškání lhůty dvou měsíců v rámci
této žaloby. Právě s úmyslem zamezit dmhému ze zmiňovaných nešvarů Soudní dvůr
stanovil, že pokud měl subjekt možnost napadnout daný komunitami akt přímo žalobou na
neplatnost, ale ve lhůtě dvou měsíců tak neučinil, pak je pozdější předběžná otázka týkající se
platnosti stejného komunitámího aktu nepřípustná.
Z výše uvedeného plyne možnost případného analogického omezení předběžných otázek
týkajících se platnosti komunitami ch aktů, které byly vydány na základě v té době v jazyce
daného členského státu nepublikovaných předpisů. Pokud se jedná o správní akty, které byly
adresovány pnmo danému subjektu, pak bude uplatnění právního názom z věci TWD
Textilwerke Deggendorf na místě. Omezení se ale nebude vztahovat pnmo na právní
předpisy, v případě kterých by nebyla fyzická či právnická osoba osobně a bezprostředně
dotčena. V případě těchto předpisů si lze předběžné otázky týkající se jejich platnosti
představit.
Žaloba na nečinnost podle či. 232 SES s ohledem na absentující překlady komunitárních
právních předpisů není s ohledem na dokončení publikace překladů právních předpisů ve
Zvláštním vydání Úředního věstníku v březnu 2006 v současnosti již aktuální. Aktuální byla a
jako taková byla v akademické literatuře diskutována v roce 2004, především tedy ve formě
žaloby některého z nových členských států vůči Evropským společenstvím pro nevydání
překladů komunitami legislativy v jazycích nových členských států. Tato žaloba by byla
zřejmě stále možná s ohledem na neexistující Zvláštní vydání sbírky rozhodnutí Soudního
dvora, neboť rozhodnutí Soudního dvora jsou „akty přijaté orgány", o kterým mluví článek 58
Aktu o přistoupení. Na dmhou stranu se však tyto nezveřejňují v Úředním věstníku, tedy
alespoň ne v plném znění. Není proto jasné, že judikáty Soudního dvora jsou typem aktů, na
který se vztahuje povinnost publikace dle článku 58 Aktu.
Závěrem je možné konstatovat, že dokončením řádné publikace všech překladů komunitami
legislativy v březnu 2006 by nemělo docházet k dalším problémům spojených s absencí
publikovaných překladů. Období, ve kterém lze absenci řádné publikace a výše uvedené
žalobní nároky namítat se tedy omezuje na květen 2004 - březen 2006, reálně však spíše
první rok bezprostředně po přistoupení. Pokusit se odhadnout, jak dlouho mohou být námitky
absence řádné publikace do budoucna vznášeny je obtížné: incidenční spory se mohou
14

táhnout velice dlouho, neboť nemají žádného časového omezení. Přímé napadání správních
aktů žalobou na neplatnost však je časově omezeno. Jestliže bychom kalkulovali, že správní
rozhodnutí aplikující nepublikovanou legislativu bylo přijato v rámci prvního roku po
přistoupení, následují maximálně dva stupně správního řízení (řízení samotné + rozklad).
Každý ze stupňů by neměl trvat déle než rok. Po doručení rozhodnutí druhého stupně má
případný žalobce 2 měsíce na podání žaloby na neplatnost. V celkovém součtu se tedy
dostáváme někam do roku 2007. Lze tedy tvrdit, že do konce roku 2007, maximálně tedy roku
2008 by měly být všechny případné nároky z přechodného období po přistoupení uzavřeny.
15